Här händer det inte mycket, tänker kanske den som tittat in här i juli månad, men det gör det faktiskt. Det är bara det att jag inte hinner skriva om det. Sommaren har ju blivit den tid på året då jag jobbar som mest, och så är det även i år, men det händer annat också, vare sig man vill eller inte. Förra helgen till exempel.
Efter en extra intensiv språklärarvecka såg jag fram emot en så tom och händelselös helg som möjligt. Målbilden innehöll sovmorgnar, extra långa hundpromenader nu när båda hundarna börjar få orken tillbaka, kanske en tupplur i skuggan eller två och så soffan på kvällen. Helst inget annat.
Lördag avlöpte som planerat, helt utan dramatik och action. Sovmorgon, hundpromenad och tupplur i skuggan, check, check, check! Nöjd med dagen satt jag sedan i soffan och sippade på ett glas vin och tittade på någon serie vi kanske redan sett, när jag hörde ytterdörren slå igen. Det var Frida som kom hem. Hon verkade stressad och ropade på mig. Vad var det nu då?
Från att ha trott att allt var frid och fröjd och alt under ctrl till lätt panik på två sekunder, när Frida med andan i halsen säger: ”Mamma, vi behöver skriva in mig i skolan. Det är sista dagen idag!”
Skriva in i skolan? Sista dagen? Idag? Nu? Klockan elva en lördagkväll. I juli? Vad menar du? Tydligen menar hon precis det hon säger. Att vi måste logga in någonstans och fylla i en massa grejer för att hon ska få börja i tolvan till hösten. Deadline är tydligen vid midnatt, som närmar sig med raska steg.
Bort med vinglaset, fram med datorn och glasögonen! Hämta plastkorten med alla sifferkombinationer vi har här i stället för personnummer. Hitta sajten efter lite googlande och få en liten panikattack när jag tror att man måste ha chave digital (portugisisk motsvarighet till bank-id) för att logga in, vilket jag inte har. Lättnad när det inte behövs och när vi kommer in på sajten är det 30 minuter kvar till midnatt.
Det borde vara lugnt, men det är det förstås inte. Fyra gånger i rad fyller vi i alla sifferkombinationer och svarar på alla fyrtioelva frågor om allt från nationalitet till målsmans utbildningsnivå och religiösa tillhörighet utan att komma vidare till nästa steg. Vad är det som hakar upp sig? Har sajten kraschat?
När vi byter till min dator och loggar in igen lyckas vi äntligen få in allt och kommer vidare. När vi även lyckats ladda upp foto är det tio minuter kvar, men nu vill de ha intyg på boendeadress och något annat, oklart vad. Det första dokumentet kan jag faktiskt hitta på min personliga skatteverkssida, efter lite sökande och diverse svordomar. Det är dock i ett format som absolut varken går att ladda upp på sajten eller omvandla till annat format. Säkert har de gjort det så med flit, för att jäklas.
Fem i tolv tar Frida en screenshot av intyget i q3xzy”23r-format och klistrar in i Word och omvandlar till PDF och laddar upp. Smart. Det andra intyget går inte att få tag i via skatteverkssajten. Inte för mig i alla fall, och inte just nu. Skitsamma, vi laddar upp samma dokument en gång till och klickar på ”lämna in”, klockan 23.59. ”Din registrering har mottagits” plingar det till, och vi andas ut.
Oklart vad som hänt om vi inte lyckats, men jag har hört om barn som inte fått plats på önskad skola på grund av mindre, så man vet aldrig, men nu var eventuell katastrof i alla fall avstyrd, i elfte timman. Bokstavligen!
Efter denna pärs behövde jag verkligen vila på söndagen, men hänga tvätten orkade jag i alla fall. Men vänta nu! Vad var det där? Var det sirener jag hörde? Var det en enorm rökpelare bakom kullen jag såg? Ja, det var det verkligen.
En sökning på fogos.pt visade att ja, nu brann det igen, nära oss och med starka vindar som jagade på elden i vår riktning, eller nästan i alla fall. Vi visste från förra gången och gången innan den, hur snabbt elden kan sprida sig och hur snabbt vinden kan vända, så nu blev det varken hundpromenad eller tupplur denna dag, utan ett ängsligt vakande över branden och hur den utvecklade sig. Hur den blev större och kom närmare, och sirenerna allt fler.
Som sällskap hade jag tre tjejer (mina plus en till) som spanade på elden och chattade vilt med kompisar som bodde ännu närmare elden än oss, och delade olika nyhetssändningar och inlägg om branden. Tjejernas kompis från byn mellan oss och branden rapporterade om att hennes familj först hjälpte till med evakuering av trettio hästar, och sedan själva fick evakueras. Nu kunde vi se meterhöga lågor, precis intill grannbyn.
Sverker? Han hade åkt och vindsurfat, trots att jag sagt nej. Det blåste ju järnet, sa han och ”ute på havet lär det ju inte brinna i alla fall”. Nej, men nu närmade sig lågorna ju både vår by och stranden där Sverker var. Flygplan flög i skytteltrafik med vatten från havet, över vårt hus, mellan havet och elden.
https://youtube.com/shorts/I_mFUbjVtdU
Såg framför mig hur Sverker blev upphämtad av något av planen som hämtade vatten i havet, och sedan dumpad över lågorna, med bräda och segel och allt, eller kanske utan. Det hände ju inte, men däremot spred sig elden så långt i riktning mot havet att man stängde av vägarna. Sverker kunde alltså inte ta sig hem, om han inte tog en lång omväg söderut och kom hem österifrån, över skogen.
Samtidigt började tjejerna prata om en hund som de måste hämta i Cascais. Hundens ägare hade åkt till Madrid, och eftersom det brann kunde de inte lämna den i grannbyn hos hundvakten som det var tänkt, men åkt iväg hade de. Alltså var hunden ensam hemma och behövde hämtas. Av mina döttrar. Himla konstigt, jag vet, men det var en väldigt konstig dag.
För att komma till Cascais måste de åka samma omväg som Sverker, fast åt andra hållet. Andra vägar blockerades av GNR och brandbilar. Nu var jag ensam hemma med alla våra husdjur och funderade på om det egentligen var så bra att alla var ute och åkte och jag var hemma utan bil.
Många nervösa minuter, en halvtimme, en timme. Många frågor. Varför måste Sverker prompt åka och vindsurfa idag? Varför hade de där med hunden åkt till Madrid och lämnat hunden ensam i Cascais? Varför skulle just mina döttrar åka och hämta den och kanske borde jag ha åkt med? Varför svarade de inte i telefonen?
Under tiden verkade brandkåren faktiskt lyckas få bukt på lågornas framfart, tack och lov, och till slut kom både Sverker och tjejerna tillbaka och hunden hade de med sig. Vid sjutiden verkade det äntligen som om branden var besegrad, och vinden hade lagt sig. Själv ville jag också lägga mig, men jag hade tydligen lovat tjejerna att vi skulle åka till ett ställe och äta pizza. Det var ju innan branden, så jag trodde det löftet var glömt nu, men inte.
Frida kör rätt bra, men jag har inte vant mig än och det var ändå rätt läskigt att sitta i baksätet i alla kurvor på vägen till pizzastället. Det var i alla fall åt det motsatta hållet, bort från branden, men jag satt med hjärtat i halsgropen hela vägen, och när vi kom fram ville jag hellre lägga en pizza än äta en, men efter 45 minuters väntetid och en promenad på stranden kom aptiten tillbaka.
Jonna dansade till livemusik med puggen de ”räddat”
Sedan skulle vi hem igen också på samma kurviga väg, och som om inte allt detta vore nog drömde jag så mycket konstiga mardrömmar den natten att resten av dramatiken den helgen bleknade i jämförelse. Jag körde tydligen en psykedelisk inre repris av det hela, för att bearbeta det. Det var bränder och hundar och stora vågor och avspärrade vägar och allt möjligt i en svettig härva. Vaknade på måndag morgon, allt annat än utvilad.
![](https://www.bortugal.se/wp-content/uploads/2024/07/451084637_1179294530009180_4975562203002121417_n.jpg)
Ingen dog eller skadades i branden, men en brandbil brann upp. Inga hus brann upp, men det var nära.
Det var den helgen, som inte blev så lugn. Hittills har den här helgen i alla fall varit vilsam. Sovmorgon. Hundpromenad. Sova i skuggan, check, check, check. Det mest dramatiska som hänt hittills är att det ena barnet som är ute och campar skickade en bild på en katt som hon ”kommer att ta med hem”. Men man vet aldrig. Det är ju bara lördag eftermiddag än.
Du skriver så fint! Uppskattar dina uppdateringar och har följt er resa sen ni flyttade till Portugal.
Vi står och pendlar i en liknande situation ring flytt med barn och vet inte riktigt vad vi vill.
Är lite nyfiken på hur ni resonerar kring barnen och er framtid?
Vill båda barnen stanna kvar i portugal?
Eller ser de en framtid någon annanstans? Har ni rotat er och ser er bli gamla där ni är nu, även om de flyttar?
Tror tur som att valet att låta dem gå i en portugisisk skola var helt rätt! Nu fick de två länder på köpet och kan dra nytta av två kulturer.
Tack för fina ord och för att du hänger med på bloggen, som ju är en lång historia där det går lite upp och ned och på senare tid lite glesare mellan inläggen. Det blir så ibland, men kul att ni är några som hänger med och läser det som ändå blir skrivet.
Det är svårt när man inte vet vad man vill. Man vet ju vad man har men inte vad som kommer att hända i framtiden och hur det kommer att kännas, om man kommer att ångra sig för att man inte tog steget – eller ej.
Vi gick på magkänsla helt enkelt, och har inte ångrat oss men det är klart mycket hade kunnat gå snett. Kan fortfarande göra det, och hade kunnat göra det även om vi hade bott kvar i Sverige. Det finns inga garantier för något, och man vet aldrig hur något blir. Det har jag lärt mig. Man vet aldrig om man väljer rätt, men ibland känner man att man inte har något val. Så kände vi. Vi var tvungna att testa!
Hur det blir med barnen i framtiden, det vet man heller aldrig. De är ju knappt barn längre och kommer att skapa sina egna liv. De pratar ibland om att inte bo kvar här. Man vet aldrig. Vi är glada att de har haft en bra uppväxt både i Sverige och här och att de trivs och känner sig hemma här. Vi är nöjda med beslutet att sätta dem i portugisisk skola, så so far, so good, men hur det blir framöver, det vet man inte. Det ska ju göra sin resa och sina val.
Jag har skrivit om det i något inlägg, att jag fick panik när en av dem sa att hon absolut inte ska bo kvar här, men nu har jag accepterat det med. Det kanske blir så, kanske inte. Så hade det ju varit om vi bott kvar i Sverige också. De hade kanske gjort som jag och Sverker och dragit.
Jag vill nog inte alls bli gammal höll jag på att säga, men om jag måste det, ja då vill jag nog bli det här. Varken Sverker eller jag kan tänka oss att flytta, som vi känner nu i alla fall. Men man vet aldrig…
Nädu, det där var verkligen inte en lugn helg! Hoppas du kan vila lite på jobbet! Jag börjar jobba på måndag så då borde vi ta ett viktigt möte, du kan boka in det på tisdag typ. För utvärdering av sommaren, såklart. Söt katt, men ni har la redan några?
Ingen vila på jobbet heller, men gärna att möte någon dag när det lugnat sig!
Katten blev kvar i Alentejo. Det räcker gott med fyra katter, tack, även om den var söt.
Puh, själv skulle jag fått PTSD om inte stressen gett mig hjärtstopp innan.
Misstänker att Sverker inte lättvindigt(!) får åka iväg och surfa utan omvärldsbevakat vindar, eld och potentiella lagda pizzor.
Tjejerna verkade iaf obrydda.
Du verkar också på väg upp från din svacka – skönt!
Han kommer och går som han vill och blåser det så vindsurfar han. Jag säger sällan eller aldrig något om det faktiskt men den här gången blev jag nervös. Tjejerna var rätt obrydda, till och med hon i byn som evakuerades. Jag var helt klart mest stressad men annars mår jag definitivt bättre.
Hemskt med alla dessa bränder på många platser :(. Hoppas att det inte blir fler!
Hur gick det med katten, kom den hem till er?
Ja det är läskigt faktiskt! En vacker dag går det väl riktigt illa. :(.
Barnet kom hem utan katt. Jag blev nästan besviken, haha!
Jag är helt svettig efter att bara ha läst om upplevelsen av den helgen… Både branden och den byråkratiska mardrömmen. Skönt att det ordnade sig med allt. Och grattis till ytterligare ett husdjur 😎
Näjj! Jag sa ju nej till ännu en katt! 😉
Du pratade ju såklart tvärtomspråket 😻
Jag har ju sagt nej till nästan alla husdjur hittills, så det måste vara något kommunikationsfel. Detta är dessutom en tjejkatt, så kommer hon hem med den blir det säkert åtta kattungar också snart. Men den var söt…